Dette er Robert Wise. I 1964 fikk jeg regissere og produsere-
- 20th Century Fox' filmversjon-
- av Rodgers og Hammersteins The Sound of Music.
Under denne presentasjonen-
- vil jeg bidra med løpende kommentarer.
Men vi presenterer også-
- isolerte lydkutt,-
- slik at den vakre filmmusikken-
- kan høres uten dialog.
Og dere slipper å høre på meg i 3 timer.
Sangene presenteres uten vokal.
Først ut er tittelmelodien "The Sound of Music".
Mye av filmen ble spilt inn i Salzburg i Østerrike,-
- hvor opphavet til musikalen stammer fra.
Maria von Trapp vokste opp i disse fjellene-
- før hun kom til Nonnberg-klosteret-
- for så å bli guvernante hos en pensjonert kaptein.
Flybildene ble tatt av Maurice Zuberano-
- etter at resten av besetningen hadde reist.
Sekvensen kan minne om-
- åpningen på min musikal West Side Story.
Det fantes ingen bedre måte-
- å introdusere det fine landskapet på,-
- eller sprudlende Maria.
Hovedproblemet under innspillingen-
- var det tilbakevendende regnet.
Nesten som et mønster.
Etter tre dager med solskinn-
- kom det tre dager med regn.
Tre dager sol, tre dager regn.
Og slik fortsatte det.
Som typisk er
med åpningsscener,-
- som når Maria synger på fjellet,-
- var det aller siste opptak.
Av økonomiske grunner-
- vil man sende flest mulig
tilbake til studio,-
- slik at man slipper
utgifter til kost og losji.
Siden Julie skulle være
alene om åpningsnummeret,-
- tok vi det til slutt.
Slik at vi kunne sende resten hjem.
Vi fant fjellet vårt-
- i sørlige Bayern over grensen.
Grensen til Tyskland ligger
like ved Salzburg.
Hver gang vi skulle gjøre opptak,-
- måtte vi vise passene ved grensen,-
- slik at vi kunne filme i Tyskland.
Da siste helikopterscene
skulle spilles inn,-
- der kameraet senkes ned-
- og kommer mot Julie på engen,-
- måtte vi gjemme oss.
Alle som ikke skulle være der.
Scenen ble fotografert
av kamerateamet,-
- og assisterende regissør Zuberano
var også i helikopteret.
Jeg kommuniserte
med dem over radio.
Så da scenen ble filmet,-
- satt jeg i et tre.
Jeg måtte være et sted-
- hvor jeg kunne følge med uten å bli sett.
Jeg måtte se hvor nærme de kom-
- og hvordan jeg oppfattet scenen.
Og gjennom radiokonsultasjon-
- med kamerateamet og Zubie,-
- fant vi ut om det var bra.
Vi gjorde flere opptak.
Vi vurderte tre eller fire av dem.
Men den vi endte opp med,-
- var selvsagt det beste.
Da vi fant innspillingsstedet vårt,-
- gjorde vi en avtale med eieren.
Det var mye vakkert,
høyt gress der oppe-
- som skulle vokse seg høyere.
Vi trodde vi var enige om-
- at han skulle la gresset vokse.
Men det oppfattet han ikke.
Da vi kom tilbake
noen måneder senere,-
- hadde han klippet alt gresset.
Det så bra ut på film,-
- men det kunne vært bedre-
- om det høye gresset hadde vaiet i vinden.
Filmen ble tatt opp med Todd-AO 65 mm.
Bakgrunnen til rulleteksten, som du ser nå,-
- ble designet og fotografert av Zuberano.
Det ble gjort på slutten-
- da vi var tilbake i Hollywood.
Zubie fant alle omgivelsene og gjorde opptak fra ulike vinkler.
Vi hadde håndplukket en gruppe-
- som skulle være spesialister på dette området.
ldeen til bakgrunnen i denne scenen-
- kom fra Ernest Lehmans originalmanus.
Det var hans idé å presentere rulleteksten på denne måten.
Nonnberg-klosteret besto av isolerte benediktinernonner.
Vi fikk ikke filme på innsiden-
- eller engang komme inn.
Vi fikk filme ytre gårdsplass,-
- noe vi også gjorde.
Men vi fikk ikke gjøre opptak på innsiden.
Gårdsplassen i filmen-
- ble skapt av Boris Leven, produksjonsdesigneren min.
Det er kulisser i studio, men troverdige.
Boris var en mester i å gjøre det ekte.
Han besøkte flere kloster i området-
- hvor det var lov å gå inn.
Det som vises på filmen,-
- er elementer fra de ulike gårdsplassene-
- han så på de ulike klostrene.
Scenen fra kapellet der nonnene synger,-
- var en av to innescener som ble tatt opp på stedet.
Den andre var bryllupet i katedralen.
Kapellet lå i gamlebyen i Salzburg.
Jeg husker ikke nøyaktig hvor, men det sto ubrukt.
Vi fikk gjøre opptak-
- av de syngende nonnene i starten.
Kostymedesigner Dorothy Jeakins måtte lage sin egen variant-
- av nonnedrakter til filmen.
Her ser vi hennes design.
l Maria-nummeret-
- ville vi gi Marni Nixon-
- anledning til å være med i bildet.
Marni dubbet stemmer i The King and I,-
- og for Audrey Hepburn i My Fair Lady,-
- og for Natalie Wood i West Side Story.
Vi mente hun fortjente-
- å bli vist i filmen.
Hun var nonne i "Maria"-nummeret.
Vi fikk også med Portia Nelson,-
- som var komponist og sanger.
Jeg kjente ikke til Portia, men Sauly Chaplin anbefalte henne.
Det var et heldig valg.
Hun spiller en sur og negativ nonne.
Og en annen nonne,-
- som var vennlig mot Maria, var Anna Lee,-
- som jeg har kjent og beundret i mange år.
Vi var så heldige-
- å få henne med i filmen.
Sangen "Maria" forble omtrent uendret.
Men den synges i en lavere toneart.
Og noe av teksten ble tale.
Ellers var den som før.
På dette tidspunktet eliminerer vi bort scener-
- som opprinnelig skulle være med.
En scene der Maria ba på rommet sitt.
Hun visste hun var i trøbbel-
- etter scenen utenfor.
Søster Margaretta kommer og henter henne.
Abbedissekontoret ble filmet i Salzburg.
Settet ble laget i studio og sendt til Salzburg,-
- hvor det fantes et lite studio-
- med et par scener.
Vi ville sannsynligvis få værproblemer-
- og trenge reservesett-
- ved dårlig vær.
Derfor spilte vi inn denne scenen i studio.
Vi måtte trekke inn på grunn av dårlig vær-
- et utall ganger under innspillingen-
- for å filme scenene på abbedissekontoret.
Vanligvis drar man ut selv om det er dårlig vær.
Man tar ikke sjansen på-
- en plutselig værendring.
Man venter til 10.00 eller 11.00.
Og er det tydelig at været forblir uendret,-
- går man tilbake til studio og reservesettet.
Man ender opp med å filme i fem, seks timer.
Så disse scenene fra abbedissekontoret-
- brukte vi flere dager på.
Vi arbeidet jevnt og trutt.
Til slutt var vi ferdige med alle kontorscenene,-
- men innspillingen var ikke ferdig, så vi manglet reservesett-
- og ble nødt til å sitte ute-
- og vente på godt vær.
Scenen på abbedissekontoret-
- er tatt ut av Maria von Trapps bok, og oppsetningen.
Men Ernest Lehman gjorde én stor endring.
Sangen "My Favorite Things" skulle opprinnelig synges her.
Ernie var klok nok til å fjerne den-
- og bruke den senere med stor suksess-
- i soveromsscenen med Maria og barna-
- etter at hun er blitt guvernante.
Peggy Wood var den perfekte abbedisse.
Jeg visste ikke hvem som skulle få rollen.
Noen nevnte Peggy, og jeg så fra merittene hennes-
- at hun hadde vært en stor musikalstjerne-
- på 20- og 30-tallet. Hun hadde også gjort filmer.
Jeg falt fullstendig for henne i New York-
- og tenkte at hun passet perfekt.
Hun var den som kledde rollen sin best-
- i denne filmen.
Peggy har en varm personlighet,-
- og gjorde abbedisserollen med glans.
En sympatisk rolle.
Peggy kom til kort på ett punkt.
Hun var rundt 70 år og måtte droppe sangen.
Hun var en dyktig sanger da hun var yngre,-
- men "Climb Ev'ry Mountain" ble for vanskelig for henne.
Så vi måtte få en annen til å synge.
Og hun gjorde playback.
Men jeg vil gjerne presisere-
- at selv med en annen stemme...
Når man gjør opptaket,-
- vil skuespilleren som spiller rollen,-
- alltid være der sammen med sangeren,-
- slik at sangeren synger slik skuespilleren ønsker.
Dette var tilfellet med Peggy og damen som sang-
- "Climb Ev'ry Mountain".
En av de nye sangene i filmen var "l Have Confidence in Me".
Turen gjennom byen ble beskrevet i boken.
Ernie tenkte for seg selv-
- at denne turen gjennom byen-
- kunne sprites opp med en sang.
Det viste hvor nervøs Maria var.
Det var heldig å kombinere originalhistorien-
- med Ernies idé om å gjøre denne reisen-
- ved hjelp av "l Have Confidence in Me".
Replikkene der hovmesteren har ryggen til,-
- ble filmet i Salzburg.
Men replikkene der Maria har ryggen til, ble spilt inn senere-
- i studio-
- etter at inngangspartiet sto klart.
Det er den type planlegging-
- som må til når utescenene og-
- innescenene filmes på ulike steder.
Gil Stuart, hovmesteren, ble anbefalt av-
- noen i filmselskapet,-
- eller kanskje casting-ansvarlig.
Jeg kjente ikke Gil, men han passet godt.
Han var riktig type i passende alder,-
- og var en som kunne tenkes å være-
- en nazisympatisør, som vi finner ut mot slutten.
Alt interiøret i kapteinens hus-
- ble selvsagt bygget i studio.
Boris Leven, en av de beste-
- produksjonsdesignerne i bransjen,-
- skapte settene her. Han har også gjort West Side Story-
- og Two for the Seesaw.
Christopher Plummer som kapteinen-
- var min idé.
Etter å ha sett stykket i London-
- før jeg skulle rekognosere i Salzburg,-
- følte jeg at kapteinen var ganske anonym.
Jeg hadde sett Christoper Plummer i New York-
- i to-tre stykker.
Jeg var meget imponert.
Han var blant de ypperste-
- på den tiden.
Jeg tenkte han kunne bli en mer interessant kaptein-
- enn man hadde sett før.
En som ga mer dybde,-
- kanskje en mørkere side.
Flere var ute etter den rollen.
Blant annet Yul Brynner.
Men jeg følte ikke det var riktig-
- for denne filmen.
Studioet gikk med på å ha med Chris,-
- men selv var han i tvil.
Han visste ikke om rollen passet ham.
Han sa til agenten sin at han ikke ville.
Men Kurt Frains var overbevist om-
- at hvis Chris gjorde en god figur her,-
- ville det hjelpe karrieren hans.
Jeg fortalte Kurt hvorfor jeg ville ha med Chris,-
- hvordan jeg kunne se ham i rollen.
Kurt sa til meg en dag:
"Hva om...? Fly til London!"
Chris bodde i London på den tiden.
"Hvis du kommer hit,-
- kan du overtale ham til å bli med".
Dermed gjorde jeg det.
Jeg hadde aldri møtt ham før.
Jeg ville forsøke å overbevise ham.
Vi snakket sammen en times tid.
Jeg fortalte hva jeg tenkte om rollen,-
- hvordan jeg forestilte meg den,-
- hva han kunne bidra med, hvilke planer jeg hadde...
Han skulle tenke på saken.
Og det virket som om han var på glid.
Alderen hans var et tema.
Var han gammel nok til å ha en datter på nesten 17?
Chris var 36 år på den tiden.
Vi ønsket å filme ham med sminke-
- mens vi var i London, hvis han sa ja.
Det var uaktuelt, men vi fikk lov til-
- å komme til leiligheten hans-
- med en fotograf og sminkør.
Vi lagde en liten billedserie av ham med rynker-
- og der han var grå i tinningen.
Alt som kunne få ham til å virke eldre.
Vi tok bilder av ham med sminke,-
- slik at jeg kunne vise dem til selskapets ledelse-
- og overbevise dem om at han ville ha nok tyngde-
- med hensyn til alder.
Det var starten.
Chris fikk også komme til oss-
- og ta en prat med Ernie, skribenten. Han hadde ideer-
- til hvordan rollefiguren kunne bli mer interessant,-
- hvordan den kunne forbedres.
Han jobbet en stund med Ernie.
Ernie har nevnt flere ganger-
- hvor mye Christopher bidro med-
- når det gjaldt å skildre denne rollefiguren.
Da vi skulle besette barnerollene,-
- skjedde det som et resultat av-
- inngående intervjuer og prøver i Hollywood.
Det samme gjorde vi i London.
Også i New York intervjuet jeg mange unge-
- og prøvde ut 8-10.
Da jeg kom tilbake, samlet vi alt materialet-
- vi hadde fra London, New York og Hollywood-
- som grunnlag for vårt valg. Alle de unge-
- kom fra LA, fra intervjuene der,-
- bortsett fra Nick Hammond, eldstegutten.
Han prøvespilte i NY.
Han kom til NY fra Baltimore, hvor han bodde.
Det var interessant å se hvordan de samarbeidet-
- og dannet sin egen lille familie.
De kom godt overens.
Charmian Carr, som spilte snart 17 år gamle Liesl,-
- tok på seg morsrollen, men de gikk godt overens.
Selv i dag holder de sammen.
De fortsatte å være venner-
- og treffes så ofte de kan.
Charmian Carr, den unge damen vi plukket ut-
- til å være eldstejenta Liesl, het egentlig Charmian Farnon.
Det var navnet hennes.
Vi følte at det ikke passet så bra,-
- og hun aksepterte å endre det til Carr.
Det kan ha vært hennes idé. Kanskje et familienavn.
Og det er navnet hun har benyttet siden.
Våre eneste tvil-
- var om hun kunne gå for å være 17.
For hun var omtrent 20 år.
Men hun gjorde det strålende.
Hun er varm, ekte, en herlig skuespillerinne.
Det var en fornøyelse å arbeide med henne.
Vi er fremdeles venner.
Vi har møttes flere ganger gjennom årene.
Det er noe jeg ser fram til.
Det er en morsom historie om Kym Karath,-
- som spiller Gretl, femåringen.
Jeg glemmer aldri da hun kom inn på kontoret mitt-
- hvor intervjuene foregikk.
Hun kom inn med en stor portefølje i armene.
Hun satte seg pent ned på stolen-
- la beina i kors og tittet opp som for å si:
"Hva kan jeg gjøre for dere?"
Hun var utrolig behersket.
Hun gjorde det bra i filmen.
Angela Cartwright var den mest erfarne av barna.
Hun var med i suksessfulle-
- Make Room for Daddy med Danny Thomas-
- og andre serier.
Så hun var veldig erfaren-
- til å være 10-11 år, som hun var da.
Men hun var flott å arbeide med.
Debbie Turner hadde bare gjort noen reklamefilmer.
lngen langfilmer.
Jeg tror ikke Heather Menzies hadde gjort så mye heller.
Hun var i alle fall ikke så erfaren.
Og Duane Chase hadde ingen erfaring.
l så fall bare reklamefilmer.
De ble plukket ut med omhu-
- ved å sammenligne dem-
- og sørge for at alderen stemte,-
- og at det var en viss likhet,-
- slik at de kunne vært i familie.
Og det var en fin gjeng vi plukket ut.
Norma Varden hadde jeg kjent lenge.
Min første langfilm som ung regissør-
- i 1944,-
- var en historisk film kalt Mademoiselle Fifi,-
- basert på de Maupassant-fortellinger om den fransk-tyske krigen.
Norma Varden spilte en aristokratisk lady i filmen.
Da jeg skulle se etter husholderske,-
- tenkte jeg straks på henne. Norma og jeg skulle altså-
- jobbe sammen igjen etter 20 år.
Det skjedde noe interessant-
- under innspillingen av "l Have Confidence".
Maria von Trapp i egen person dukket opp.
Hun besøkte Salzburg-
- sammen med et barnebarn på 13 år.
Vi møttes for første gang.
Vi hadde snakket på telefonen-
- før vi gikk i gang.
Hun var sjarmerende-
- og interessert i arbeidet vårt.
Hun spurte om hun og barnebarnet kunne bli med i filmen.
Hun fikk et passende kostyme,-
- og barnebarnet også. De står i bakgrunnen-
- når Julie kommer gjennom buegangen.
Hun står dessverre så langt unna-
- at man må vite om det for å få øye på henne.
Hun var glad for å bli med.
Men etter 7-8 repetisjoner-
- fant hun ut at filmskaping var slitsomt.
Men hun var en herlig dame.
Hun kom og gikk i noen dager.
Hun deltok i noen radio- og tv-intervjuer for oss.
Hun bidro positivt til oppholdet i Salzburg.
Nå får vi nok en musikksekvens.
"Sixteen Going on Seventeen."
Vi hadde en pagode-
- på stedet, bak von Trapp-huset,-
- men vi kunne ikke gjøre opptak der om natten.
Det var uoverkommelig dyrt for oss-
- å skulle gjøre nattopptak i Salzburg.
Det koster mye ekstra-
- for nattarbeid.
Så vi filmet bare starten på selve stedet-
- mens hun går mot pagoden.
Men selve nummeret ble spilt inn på en scene,-
- en såkalt grønn scene,-
- på grunn av trærne og gresset-
- og den malte bakgrunnen.
Boris Leven gjorde nok en solid jobb,-
- slik at settet virket ekte.
En annen grunn til-
- at studio var en fordel i denne scenen,-
- var at det skulle regne.
Vi måtte kontrollere regnet.
Når man filmer på et sted-
- omgitt av glassruter, oppstår problemer med-
- refleksjoner fra kamera og folkene rundt.
Vi måtte sørge for at kamerateamet-
- gjemte seg under svarte duker.
Og vi måtte sørge for at lynet-
- kom på rett tidspunkt.
Dette ble gjort med playback-
- med hensyn til koreografien-
- til sangen og dansen.
Ansvarlige for det var-
- Marc Breaux og Dee Dee Wood.
Dan Truhitte, som spilte Rolfe, ble plukket ut av casting-teamet.
Jeg likte utseendet.
Han lignet en østerriker-
- som kunne vise seg å velge feil mot slutten.
Han var en flott ung mann, sanger og danser.
Han klarte seg bra.
Han hadde det som skulle til.
Dan Truhitte gjorde en utmerket jobb med Charmian.
Det ble et lyspunkt i filmen.
Julie Andrews som Maria i neste scene-
- viser hva hun besitter som skuespiller.
Hun er varm og samarbeidsvillig,-
- og profesjonell og positiv til-
- arbeidet og kollegene sine.
Hun er en fryd å jobbe med.
Hun er utrolig profesjonell.
Hun vil hele tiden forbedre seg.
Hun kunne si,-
- selv etter at jeg var fornøyd:
"Jeg kan gjøre det bedre. En gang til."
Og jeg gikk med på det. Denne scenen-
- illustrerer hvor fantastisk hun er-
- i samspillet med de andre.
Soveromsscenen, "My Favorite Things",-
- var den første vi spilte inn.
Vi måtte starte innspillingen i april -64.
Men vi kunne ikke reise så tidlig-
- på våren til Salzburg,-
- for det var fremdeles snø der.
Så vi holdt på en måned i studio-
- i Los Angeles før vi dro-
- til Salzburg for å filme på stedet.
Derfor var dette første opptak.
Julie var fantastisk med barna.
Fra den minste, Gretl,-
- til snart 17 år gamle Liesl.
Hun viste varme, ga dem klemmer og lekte med dem,-
- oppmuntret dem, tøyset...
l denne sekvensen-
- fikk jeg mye hjelp av Julie-
- med hensyn til medspillerne.
Hun var herlig, og jeg var fornøyd.
Jeg hadde sett prøvene-
- da hele nummeret ble prøvd ut,-
- men det var fint å se hvordan hun taklet barna.
De var begeistret for henne.
Det betød mye for denne sekvensen.
Hun klarte å formidle denne varmen.
Det var første gang Charmian Carr-
- skulle filmes.
Og til hennes første scene-
- måtte hun spyles.
Hun måtte være våt etter regnet.
Hun ler ofte av det.
Hennes våte filmdebut.
Men hun var en fornøyelse å arbeide med.
Her ble det gjort en stor endring i manus.
Vi droppet "The Lonely Goatherd",-
- som skulle synges under uværet-
- av Maria for å roe ned barna.
Ernie flyttet "My Favorite Things" hit,-
- noe som skulle berolige barna.
Han var god på flere områder...
Et troverdighetsproblem som ofte dukker opp på film-
- sammenlignet med teaterscenen...
...er når sangene eller dansen skal starte-
- etter en dialog. Overgangen kan-
- bli litt pinlig.
Så Ernie var flink til å knytte dialogen-
- sammen med den første teksten i sangen.
Under innspillingen-
- deklamerte Julie dialogen-
- i starten og gikk gradvis over i sang.
Det var elegant utført.
Han løste den sårbare fasen-
- hvor man går fra dialog til sang.
En annen effektiv endring Ernie gjorde,-
- var å få inn kapteinen her-
- for å understreke konflikten mellom ham og Maria.
Det var en herlig tilføying-
- som gjorde scenen mer dramatisk.
Konflikten mellom barna og Maria-
- som vi så i starten-
- med padda og middagsscenen...
l teaterstykket var barna positive til Maria.
De likte henne umiddelbart.
Ernies måte å utvikle historien på,-
- var at barna først var skeptiske til Maria,-
- for så å endre holdning-
- og føle beundring for henne.
Det var en stor forbedring-
- sammenlignet med teateroppsetningen.
Nå kommer montasjen som starter i Salzburg-
- og ender opp i fjellene med "Do-Re-Mi".
Vi filmet, som dere kommer til å se,-
- ulike steder i Salzburg. Blant annet på torget-
- kalt hestefontenen-
- på grunn av alle hestemaleriene.
På det stedet eliminerte vi-
- en annen liten scene.
Vi hadde en scene hvor Rolfe-
- stopper på sykkelen og snakker med Liesl.
Liesl introduserer ham for Maria, men sier ikke "guvernante".
Hun føler seg for gammel til det. Hun sier:
"Dette er min venn Maria." Rolfe erter Liesl-
- for lekeklærne hun går i.
Men det stykket opp montasjen for mye.
Vi ville ha jevn flyt-
- hele veien til fjellet og scenen med "Do-Re-Mi".
Vi mente det var best å fjerne den sekvensen.
Etter analyser av filmen-
- ble det satt spørsmålstegn ved-
- appelsinene fra lsrael.
Under scenen på markedet var det mange appelsiner.
Og det var israelske appelsiner der.
De kom i kasser-
- med påskriften "israelske appelsiner".
De ble aldri vist i filmen.
De var lagret på siden-
- i tilfelle man trengte dem.
Men det blir ofte laget filmer rundt produksjonen-
- som fanger opp mer enn det jeg filmer.
Kassene med "lsrael" ble vist i omtaler av filmen.
Folk mente det var-
- en anakronisme, for lsrael eksisterte ikke da.
På stedet hvor "Do-Re-Mi" ble spilt inn,-
- ble jeg bergtatt av fjellene.
Man ser til og med en isbre komme ned.
Det var vanskelig å få den med.
For den var så høyt oppe.
Jeg tenkte at guttene kunne kaste en volleyball,-
- slik at den kom seilende mot fjellet,-
- og deretter fortsette sekvensen.
l forbindelse med "Do-Re-Mi"-
- kunne ikke Julie-
- spille gitar, så det måtte hun lære.
Og musikalsk som hun er, lærte hun fort.
Men det var et lite problem.
Hun klaget skøyeraktig...
Problemet var å spille gitar-
- og synge samtidig. Og ikke bare synge,-
- men også synkronisere playbacken. Så det var-
- en komplisert oppgave. Men hun klarte det-
- på utmerket vis. Det ser man jo-
- av resultatet på skjermen.
Plasseringen av "Do-Re-Mi"-
- var en av de største forbedringene-
- Ernie gjorde i filmen.
l teateroppsetningen sang Maria denne sangen-
- sammen med barna helt i starten.
Det var en fin anledning til å komme ut-
- og se Salzburg og omgivelsene rundt.
lnteressant å se kapteinen forandre seg-
- med Elsa og Max.
Det er vel å forvente-
- siden han beiler til baronessen.
Eller hvordan det nå var...
Det er et annet forhold. lnteressant å se-
- en muntrere side av ham.
Richard Haydn gjorde en god figur som Max.
Valget sto mellom 2-3 stykker.
Jeg kjente ikke Richard,-
- men jeg likte arbeidet hans.
Han brakte inn rett mengde sorgløshet, tøysing og humor,-
- og litt kynisme.
Han hadde et vinnende vesen.
Han var fin å jobbe med og hadde en sprø humor.
Vi likte å være sammen med ham om kvelden-
- når vi hadde fri.
Jeg traff Richard flere ganger etter innspillingen.
Vi har alltid hatt et godt forhold.
Eleanor Parker.
Det var mitt valg av baronesse.
Jeg hadde jobbet med Eleanor i Warner Bros.
Jeg laget en såpeoperafilm-
- med henne, Patricia Neal og Ruth Roman.
De jobbet for Warners på den tiden.
Jeg beundret Eleanor både for det vakre utseendet-
- og hennes skuespillertalent.
Hun var en fryd å arbeide med.
Da vi søkte etter en som kunne passe-
- i rollen som baronessen,-
- med rett utseende, alder og raffinement,-
- og selvsagt med skuespillertalent,-
- tenkte jeg straks på henne, og avgjørelsen ble tatt...
Vi vurderte vel andre,-
- men det viste seg-
- at hun var riktig valg.
Jeg har alltid respektert innsatsen hennes.
l scenen der Eleanor spiller mot Chris...
...når baronessen og kapteinen gjør det slutt,-
- viser hun klasse.
Først er hun direkte, deretter forståelsesfull,-
- og til slutt gjør hun det enkelt for kapteinen-
- ved å trekke seg tilbake.
Dette er skuespillerkunst.
Jeg lovpriser Eleanor for det-
- hver gang jeg ser filmen.
Og det gjør jeg ofte nå som jeg jobber med den.
Hver gang jeg ser filmen, beundrer jeg henne for den scenen.
Det var to sanger i originalstykket med Max og Elsa.
Bl.a. "How Can Love Survive?",-
- som skulle ha kommet her.
Og "No Way to Stop lt", som skulle komme etter at Maria dro.
Vi følte alle sammen-
- at de ikke bidro nok til historien.
Vi følte at filmen ville flyte bedre-
- uten de to sangene. Og senere,-
- da vi hadde bestemt oss for det,-
- overtalte vi Rodgers til å la oss kutte ut de to sangene.
Da vi skulle finne en egnet von Trapp-villa...
Vi kunne ikke bruke originalen,-
- for under krigen-
- hadde en nazi-offiser holdt til der,-
- og det var satt opp en høy mur rundt villaen.
Så den egnet seg ikke på film.
Vi ville også holde oss unna-
- det overveldende...
Vi ville unngå prangende slott med tårn osv.-
- som var for mye av det gode...
Vi ville ikke at filmen skulle bli for sukkersøt.
Derfor valgte vi villaen-
- som ble kalt Frohnburg.
Den hørte til Mozarteum i Salzburg.
Vi likte den klassiske stilen.
Det var rene linjer.
lngen tårn og duppeditter.
Det falt vi for.
Huset hadde stil og var riktig for filmen.
Vi måtte male det,-
- for det var ganske nedslitt.
Og vi måtte trimme noen trær-
- slik at huset kom til sin rett.
Vi satte også opp jernporten ved inngangen.
Det hadde nok vært en der,-
- men den var borte.
Vi satte opp porten for å forsterke helhetsinntrykket.
Huset skulle ligge ved sjøen, noe det ikke gjorde.
Så vi måtte finne en løsning der vi kunne filme-
- Frohnburg-villaen fra forsiden-
- og finne et annet område til baksiden.
Et sted nær vannet.
Alle likte Leopoldskron,-
- som tidligere tilhørte Max Reinhardt,-
- og som nå huset amerikanske studenter.
Det var en menneskeskapt innsjø,-
- men vi fikk ikke tillatelse til å filme.
Det var et stort problem for oss.
Og til slutt ga eierne på nabotomta-
- tillatelse til å filme der.
Boris Leven måtte gjenskape hagen-
- og brygga fra Leopoldskron ved siden av.
Båtscenen med barna og Maria-
- var nøye planlagt-
- med utprøving, slik at alt skulle klaffe-
- da vi først gjorde opptak og fikk dem i vannet.
Det eneste problemet var-
- at lille Kym Karath ikke kunne svømme.
Så jeg ba alle sammen,-
- spesielt Heather, å holde øye med Kym.
Da de falt i vannet,-
- skulle de hjelpe Kym opp.
Det var ikke veldig dypt,-
- men Kym var liten, bare fem år.
Så det måtte vi passe på.
Og vi måtte få båten inn.
Da barna marsjerte på land, fikk Julie jobben med-
- å dra båten inn og fortøye den.
Mye måtte filmes to ganger-
- på baksiden av huset.
Scener ut mot vannet ble gjort på Bertlesmann,-
- og scener mot baksiden av huset-
- ble gjort på Frohnburg.
Det var komplisert, men det var nøye planlagt.
Nærbildet av Julie ble tatt-
- med Frohnburg-huset i bakgrunnen.
Og Chris Plummer med innsjøen i bakgrunnen-
- ble filmet på Bertlesmann-eiendommen.
Det kreves nøye planlegging å få dette i boks,-
- men det går fint så lenge man er forberedt.
Disse opptakene ble gjort med et par ukers mellomrom.
Og det ble full klaff.
Denne seansen er meget interessant-
- med tanke på at vi får et vendepunkt.
Når Maria sier kapteinen imot,-
- og forteller at forholdet hans til barna-
- er fullt av mangler, og at det kunne bli betydelig bedre,-
- da blir han meget sint.
Like etter det starter forvandlingen-
- når han hører barna-
- synge for baronessen.
Han blir så rørt at han kommer inn i rommet-
- og synger med og deler ut klemmer.
De er overveldet over denne forandringen i faren.
De har aldri sett ham oppføre seg slik før.
l tillegg følger kapteinen etter Maria-
- opp trappene og ber henne om å bli.
Dette er et stort vendepunkt i historien.
Jeg likte måten det utartet seg på.
Det var en flyt som gjorde overgangen ypperlig.
Dukketeateret er det mest østerrikske innslaget-
- med geitene og bøndene.
Det var enda en stor endring Ernie gjorde.
For sangen "Lonely Goatherd"-
- skulle egentlig synges under uværet-
- av Maria for å berolige barna.
Ernie mente sangen var for bra til-
- å utelates,-
- så han foreslo å bruke den i et dukketeater-
- som Max hadde gitt i presang til barna.
Det viste seg å bli et fortryllende nummer.
Det var berømte dukkeførere på den tiden:
Cora og Bil Baird fra NY.
De var landets beste dukkeførere.
Vi kontaktet dem tidlig-
- i forberedelsene til filmen,-
- og ba dem om å designe hele settet og dukkene-
- og stå for framvisningen. De kom fra NY-
- noen uker i forveien og forberedte alt.
De gjorde klart settet og...
Jeg ville innimellom se barna-
- styre dukkene.
Bil og Cora underviste barna som sto øverst-
- i visse deler av sekvensen,-
- hvor de kunne ses med dukkene,-
- og hvor de tok over føringen.
Men de to yngste barna lå nederst-
- og styrte kulisser og teppet.
Bare de eldre barna måtte lære-
- å styre dukkene.
Det er omtrent her, etter dukketeateret,-
- som kapteinen elsker,
- og hans komplimenter til Maria, at det utvikles-
- en trekantsituasjon som kommer til å bli-
- en viktig del av historien fra nå av.
Nå kommer "Edelweiss", som også er en forbedring-
- i forhold til teaterversjonen. Den ble ikke sunget-
- før ved slutten av festivalen, bare én gang.
Det var mesterlig av Ernie å innse-
- at sangen var for bra til bare å spilles mot slutten.
Sangen viste en samlet familie.
Kapteinen og Liesl synger sammen omgitt av familien.
En behagelig scene og en vakker sang.
For mange er dette yndlingssangen-
- i The Sound of Music.
Det var en stor fordel å framføre sangen en gang til-
- på dette tidspunktet i filmen.
Mot slutten av "Edelweiss"-sekvensen,-
- når barna løper ut og gleder seg til selskapet,-
- gjorde vi noen opptak av Elsa og Max-
- der de planlegger selskapet.
Kapteinen går ut på terrassen og grubler dypt-
- med tanke på Maria og hele situasjonen.
Maria står også og grubler.
Det gir en indikasjon på tiltrekningen-
- mellom kapteinen og Maria.
Men det var litt tidlig.
Det hele ble litt for åpenlyst.
Vi mente det var bedre å la historien gå sin gang...
...og utvikle...
...en voksende fascinasjon...
...mellom kapteinen og Maria...
...gjennom flere scener...
Det hele kulminerer i den herlige scenen i pagoden.
Under selskapsscenen var det gledelig å se-
- stedet fullt av folk.
Den store vestibylen og den gylne ballsalen...
Stedet var mørkt med tildekkede lysekroner-
- da Maria først kom.
Nå glitret rommet av utsmykninger og gjester-
- i tidsriktige kostymer.
De danset og hygget seg-
- med musikken i bakgrunnen.
Det varmet godt-
- å se alle i finstasen gjøre denne sekvensen.
Ben Wright, som spiller Zeller, er en god skuespiller.
Jeg hadde benyttet ham i biroller tidligere.
l Until They Sail spilte han dommer.
Jeg visste han var sterk og effektiv.
Så jeg tenkte på ham i rollen som Zeller-
- fra starten av. Han gjorde en god figur.
Han var usympatisk, men sterk.
Da vi skulle gjøre ländleren,-
- måtte koreografene gjøre research-
- for å få den så ekte som mulig.
De endte opp med å bruke trinn-
- fra mange ulike folkedanser-
- og sette dem sammen til en The Sound of Music-versjon-
- av ländleren.
Det var visst noe av det samme de gjorde i teateroppsetningen.
Sluttnummeret i første akt:
"So Long, Farewell," sunget av barna-
- når de sier god natt til gjestene,-
- er som i teateroppsetningen.
Den er uforandret og kommer på samme tidspunkt i filmen-
- som i teateroppsetningen, så det var en av scenene-
- som var mest lik originalen.
Julies tolkning av denne scenen,-
- hvor hun blir tvunget til å bli, er meget bra.
Noe av det beste hun gjorde.
En vanskelig situasjon.
Hun føler seg utafor og vil ikke være der,-
- men Max vil ha henne der,-
- og kapteinen også.
Hun føler seg pinlig berørt.
Motstridende går hun med på-
- å skifte og komme tilbake.
Hun gjorde en utmerket jobb her.
Valsen som spilles-
- når hun går opp på rommet,-
- er en versjon av brudemarsjen.
Den passer utmerket.
Og den påfølgende scenen på soverommet-
- var et av høydepunktene for Julies opptreden i filmen.
Hun skjønner hva som skjer mellom henne og kapteinen.
Da de danset, ble det tydelig-
- at hun hadde falt for ham, og han for henne.
Og med denne vissheten...
Når hun blir gjort oppmerksom på dette-
- av baronessen, bestemmer hun seg for-
- at dette ikke får skje.
Hun må dra.
Baronessen hjelper henne med å ta den avgjørelsen.
Det var nok Julies beste opptreden-
- i denne filmen.
Når baronessen går tilbake-
- etter scenen med Maria,-
- hører man en instrumentalbit-
- av "How Can Love Survive?"
En sang vi først fjernet.
Men den fungerer godt her.
Elsa er fast bestemt på å få forholdet-
- til Georg til å fungere, selv om begge er rike og har problemer.
Det fungerte meget bra. Og når det gjelder Eleanor,-
- likte jeg måten hun gjorde scenen på-
- og bearbeidet Georg.
Det interessante med Marias avreise i filmen-
- til forskjell fra boken...
lfølge Maria von Trapps bok-
- erklærte hun og baronen sin kjærlighet-
- før hun dro tilbake til klosteret for å få-
- tillatelse til å gifte seg med kapteinen.
Rodgers og Hammerstein brukte materialet bedre-
- og fikk mer dramatikk ut av-
- at Maria dro.
Hun tenkte på seg selv-
- og det at hun falt for baronen.
Hun vil trekke seg tilbake-
- til isolasjonen og stillheten i klosteret.
Og Ernie forsterket denne effekten enda mer-
- sammenlignet med teaterstykket.
Det ble en betydningsfull del av historien,-
- som bidro til spenningen-
- i neste del.
Saul Chaplin var den som bidro mest med sin kreativitet-
- på alle områder, men spesielt innen musikken.
Saul var ansvarlig for musikken i West Side Story.
Og det samme gjaldt The Sound of Music.
Han arbeidet iherdig med Julie og sangene hun skulle synge.
Han arbeidet med koreografene-
- og alle prøvene som måtte til.
Han sto sammen med pianisten-
- og utarbeidet den endelige filmmusikken.
Han sto for orkestreringen-
- av de ulike numrene.
Han var engasjert i fordeling av stemmene.
Med andre ord tok han hånd om-
- alt det musikalske, og mer enn det.
Han hjalp til med å velge skuespillere.
Han bidro til å utvikle manus-
- og til og med velge kostymer.
Han var meget kreativ.
Hans innvirkning var av stor betydning for filmen.
Saul er selv komponist og musiker.
Derfor var han så verdifull for meg.
Jeg har alt nevnt at Boris Leven-
- er en utmerket produksjonsdesigner.
Han brakte alltid med seg-
- så mye fantasi og kreativitet,-
- som bidro til det visuelle.
Det var av stor betydning.
Filmfotografen Ted McCord-
- kjente jeg godt til.
Han hadde gjort én film for meg.
Den jeg gjorde rett før The Sound of Music.
Two for the Seesaw med MacLaine og Mitchum.
En svart-hvittfilm.
Men jeg visste at Ted var god med farger.
Jeg følte at han kunne bidra med-
- et snev av romantikk,-
- som var nødvendig i denne filmen.
Det skulle ikke være-
- skarpt og realistisk,-
- men gi en myk og romantisk følelse som ville passe-
- gjennom hele denne filmen.
Filmklipper Bill Reynolds og jeg-
- gjorde The Day the Earth Stood Still for meg på 50-tallet.
Vi hadde ikke jobbet sammen siden.
Da vi skulle i gang med The Sound of Music,-
- fikk jeg en telefon fra Bill:
"La oss gjøre det sammen. Ti år siden sist."
Det gledet meg, for han er flink.
Han gjorde en fantastisk jobb for oss.
Dirigent lrwin Kostal var en fremragende kar.
Jeg traff ham i West Side Story.
Han arrangerte musikken der.
Da vi startet med The Sound of Music,-
- tror jeg det var Saul Chaplin som sa:
"Jeg tror at rett mann-
- for dirigent- og arrangørjobben-
- vil være lrwin Kostal." Og han gjorde det bra.
Julie hadde arbeidet med lrwin i Mary Poppins, og hun likte ham.
Det talte også til hans fordel.
Og det viste seg å være et heldig valg.
Mark Breaux og Dee Dee Wood, som da var gift,-
- var koreografer. Jeg kjente dem ikke,-
- men Ernie eller Saul-
- anbefalte dem.
Jeg traff dem og likte dem godt.
De hadde gode ideer til løsninger.
Jeg så på noe av det de hadde gjort før-
- og ga dem jobben. De var dyktige.
Og akkurat som Julie-
- var de også flinke med barna.
De var gode til å lokke ut-
- det beste i barna.
Terrassescenen er også et eksempel på-
- hvordan vi filmer på to ulike steder.
l denne scenen med barna var det duskregn.
Man kan ikke se det.
Det kan faktisk være vanskelig å filme ekte regn.
Det trengs en spesiell lyssetting.
Duskregnet var det umulig å se.
Men det var litt ukomfortabelt.
Så vi sørget for at bordet, barna-
- og kapteinen var under presenning.
Vi hadde kunstig lys, og det løste seg greit.
Det er en utfordring for en filmfotograf-
- med grå forgrunn og kunstig belysning-
- som skal matche bakgrunnen.
Men Ted gjorde en utmerket jobb.
"Climb Ev'ry Mountain" bød på utfordringer.
Av alle sangene i filmen-
- var det denne som bekymret meg mest.
Da jeg så stykket i London...
Jeg så det bare den ene gangen.
Da de kom til den delen-
- hvor abbedissen skulle synge "Climb Ev'ry Mountain",-
- gikk hun helt fram.
På film ville det bli rett i kamera.
Hun gjøv løs på denne sangen så brutalt-
- at jeg ble flau.
Jeg ville helst krype under setet.
Jeg ville ha en mer forsiktig tilnærming i filmen.
Det kunne bli enda mer overdrevent-
- om man ikke var på vakt.
Jeg iscenesatte nummeret med en belysning-
- som gjorde at Peggy Wood, abbedissen,-
- aldri sang rett inn i kamera med fullt lys.
Det er en fin sang.
Men den må håndteres med omhu.
Jeg sa til Ted McCord:
"Jeg vil ikke se for mye.
Jeg ønsker silhuett, sidevinkler og sånt.
Jeg vil nyte sangen-
- uten at den virker påtrengende."
Og som sagt, så gjort.
Det er lite lys på henne.
Vi ser henne i profil, og når lyset faller på henne,-
- ser hun ut av vinduet.
Så vi slipper å få den mektige sangen-
- rett inn i linsen.
Jeg tror denne fremgangsmåten var effektiv-
- og passende i denne filmen.
Da vi filmet scenen der barna-
- vil besøke Maria...
De ville ha henne til å komme tilbake-
- til hjemmet deres.
Vi måtte ha noe som tiltrakk seg oppmerksomhet,-
- for porten var lukket.
Vi hang opp en streng og et håndtak utenfor,-
- som Liesl trekker i som om det var en bjelle der-
- som ville melde om besøket.
Det var bare en rekvisitt.
Men nonnene likte den så godt-
- at den ble hengende.
Jeg vet ikke om den er der fremdeles.
Jeg filmet altså på gårdsplassen som hørte til klosteret.
Jeg så aldri innsiden, men vi filmet utenfor,-
- og de var meget samarbeidsvillige.
Bærplukkingen er en ny scene Ernie Lehman tilførte.
Den skulle vise kapteinen sammen med barna-
- og det positive forholdet dem imellom.
Han kunne tøyse med dem. Og i tillegg...
Han sier ikke stort, men han skjønner hvor de har vært.
Det er det scenen handler om.
Og "My Favorite Things" kommer i reprise,-
- og Maria kommer tilbake. Gleden de viser,-
- og gleden hun viser, er et av høydepunktene.
Det er et følelsesladet øyeblikk.
Og det hele kulminerer i-
- et slag i magen for Maria-
- når barna forteller-
- at kapteinen skal gifte seg med baronessen.
Hun kom tilbake i forventning om-
- å videreføre de sterke følelsene mellom henne og kapteinen.
Så dette var et slag i ansiktet.
Julie måtte snu helt om på-
- måten hun gjorde rollen på.
Hun gjorde en utmerket jobb.
Det er et stort vendepunkt-
- i forholdet mellom baronessen og kapteinen.
For når Maria drar,-
- innser baronessen-
- hvor sterkt dette har påvirket kapteinen.
Og hun skal dra igjen-
- så snart han finner en ny guvernante.
Man ser på baronessen-
- at hun innser at kapteinen fremdeles er betatt av Maria.
Dette er det store vendepunktet.
Baronessen er på vei ut.
Scenene med innsjøen i bakgrunnen,-
- der Maria går mot paviljongen,-
- som kapteinen også ser,-
- er filmet på stedet.
Vi kunne gjøre så så mye, men da vi skulle-
- filme scenen-
- der kapteinen oppsøker Maria-
- for å erklære sin kjærlighet, måtte vi inn.
Vi hadde pagodesettet i studio.
Det flotte grønne settet som Boris Leven var ansvarlig for.
Filmingen var viktig for meg i denne scenen.
Jeg ville ha det diskré, ikke for åpenlyst.
Og der gjorde Ted en bra jobb.
Denne sekvensen starter i et forværelse-
- i katedralen, der vi først ser Maria-
- i den fortryllende brudekjolen-
- som Dorothy Jeakins sto bak.
De beveger seg inn i et alterrom-
- og til slutt videre til katedralen ved Mondsee,-
- en innsjø som ligger 20 km utenfor Salzburg.
En av de få katedralene i Salzburg-
- der vi fikk filme.
Bjelleovergangen mot slutten av bryllupet-
- kommer fra Ernies manus.
Han ville la bryllupscenen-
- gli over i en scene med nazi-aspektet og bjellene,-
- hvorpå klangen ble dystrere.
Vi prøvde å følge manus så godt vi kunne.
Rocky rideskole, der festivalen ble spilt inn,-
- hadde opprinnelig vært en rideskole-
- med særdeles fine hester.
Alle buegangene ble skåret ut i stein.
Det må ha minnet mest om et steinbrudd.
Men i årene etter krigen-
- ble det gjort om til et auditorium,-
- som vi bruker det til under festivalen.
Når kapteinen og Maria kommer hjem-
- til huset-
- etter bryllupet og det varme gjensynet med barna,-
- ser vi hvordan Julie utvikler-
- forholdet til Liesl, eldstejenta.
Det gir en ny dimensjon til opptredenen hennes.
Hun er nå gift og på en måte deres mor.
Hun er ikke bare guvernante.
Julie klarte denne overgangen meget bra.
Spesielt i scenen hvor hun gir Liesl råd.
De synger sammen.
En av grunnene til at Julie gjorde dette så bra,-
- var nok det faktum at hun selv var mor.
Julies datter Emma var ofte til stede.
Hele tiden, tror jeg. Hun var to år.
Så Julie visste hva morskjærlighet var,-
- og hun klarte å overføre det-
- til forholdet med de andre barna,-
- og spesielt i den varme scenen med Liesl.
Når vi er utenfor villaen i Salzburg,-
- når kapteinen og Maria er tilbake hos barna,-
- går alle sammen inn. Det er utendørsopptak.
Vi følger Max og kapteinen mot inngangen.
Og så veksler vi til innendørssettet-
- og fortsetter scenen der.
Dette må nøye planlegges.
Man gjør ofte stillbilder,-
- slik at overgangen skal gå glattere.
Og i noen tilfeller har man til og med-
- filmen med på settet.
Jeg tror jeg fikk Bill Reynolds til-
- å ta med et klippebord.
Vi så filmklippet fra utsiden-
- der kapteinen og Max er på vei inn,-
- og kunne dermed få det så likt som mulig.
Gangen og alt... Slik at vi kunne få en helhet.
Her skjer det også en forandring hos Chris-
- på grunn av det forholdet-
- han nå har til Maria.
De er ikke lenger kaptein og guvernante,-
- men mann og hustru.
Han må vise en mye mer følsom tilnærming-
- til Maria heretter, noe filmen forutsetter.
lfølge Maria von Trapps bok-
- gikk baronen først konkurs.
Familien begynte å synge av økonomiske grunner.
De vant festivalen og turnerte-
- i 10 år før Anschluss.
Men Rodgers og Hammerstein gjorde det mer dramatisk-
- ved å ta seg noen skildringsfriheter.
Man må ofte gjøre det-
- i historier fra virkeligheten for å knytte elementene-
- tettere sammen på en mer dramatisk måte.
Dette fant jeg ut senere, for jeg bestemte tidlig-
- at jeg ikke ville vite for mye om historien-
- slik den opprinnelig var.
Jeg var blitt bedt om å lage en film.
Et stykke med stor suksess på teaterscenen.
Jeg følte det var min jobb og plikt-
- å overføre teateroppsetningen-
- til filmen på best mulig måte.
Hvis jeg visste for mye om historien-
- og forskjellene mellom boken, teaterstykket-
- og filmen, ville det bare henge over meg-
- som dødvekt.
Så alt fokuset i denne produksjonen-
- ble rettet mot selve filmen-
- og det jeg hadde sett av teaterstykket.
Man tar seg friheter ettersom Anschluss var i mars -38-
- mens festivalen var først i juli.
Men dette er ting man må forbigå.
Man tar tak i faktaopplysninger-
- og bruker dem mer effektivt-
- i historien. Det er ingen usannhet.
Vi må bare benytte oss av anakronisme.
Vi tok oss riktignok friheter-
- i forhold til originalhistorien,-
- men rollefiguren Franz er ekte.
Han var nazist.
Det var en kjent sak.
Det gikk fram av både boken-
- og filmen. Så det var én ting...
Det var mye som var sant,-
- men akkurat dette var dokumentert.
Opptaket på rideskolen pågikk i flere netter.
Natt etter natt.
Jeg vet ikke hvor mange,-
- kanskje 4-5 netter, for det var mye lyssetting.
Vi måtte lyse opp alle buegangene-
- hvor soldatene skulle stå.
Vi hadde et auditorium med flere hundre statister-
- rekruttert fra Salzburg, og de måtte ha kostymer på.
Alt måtte være tidsriktig.
Og vi måtte gjøre opptak av alle musikknumrene-
- med playback,-
- som ikke nødvendigvis går så fort.
Og selv om det var i mai, eller noe sånt,-
- ble det ganske kjølig ved 2-3-tiden om natta.
Vi måtte klynge oss sammen mellom opptakene-
- før vi gikk i gang igjen.
Men stedet passet oss godt.
Det egnet seg godt på film.
Ted McCord gjorde en god jobb med lyssettingen.
Akkurat som i katedralen-
- sendte de inn folk for å rigge på forhånd.
Noen av lysene sto klare allerede,-
- så vi ikke måtte gjøre alt fra scratch-
- da vi kom for å gjøre første opptak.
Jeg syntes bruken av "Edelweiss",-
- som ble sunget der,-
- og overgangen til publikum, var meget effektiv.
Det var et godt virkemiddel, for kapteinen sa:
"Glem ikke landet deres. lkke la nazistenes påvirkning-
- få dere til å glemme moderlandet,-
- det landet jeg elsker."
Han fikk med seg publikum,-
- noe som ble mislikt av Herr Zeller og nazikollegene hans.
Det var en effektiv bruk av den fine sangen,-
- som vi tidligere hadde introdusert.
lkke bare for familien,-
- men nå også for festivalpublikummet.
Max' evaluering av familiens talent-
- var velrettet, for da de kom seg-
- til USA,-
- ble de en vellykket sanggruppe.
De vakte oppsikt, for hele koret-
- besto av én eneste familie. De var vel ansett-
- i mange år over hele landet med sangene sine-
- som de utførte så praktfullt. Max hadde helt rett.
Mange lurer på om vi ante-
- hvilken suksess som ventet,-
- at filmen skulle bli så populær.
Det gjorde vi ikke.
Sånn var saken...
Mens vi filmet, følte vi at det kunne bli-
- en suksessrik kommersiell film.
Vi gjorde en førpremiere-
- for å se hvordan publikum reagerte.
Vi fikk enorme tilbakemeldinger.
Folk elsket filmen og ga oss mange lovord.
Da visste vi at den ville slå an.
Men jeg tror ingen kunne forestille seg den enorme suksessen-
- filmen gjorde de første tre-fire årene.
Den største suksessen noensinne.
Og populariteten holdt seg gjennom årene.
Man kan alltids håpe på en slik suksess-
- og mottakelse når man lager en film,-
- men det er ikke alltid det blir sånn.
Her overgikk responsen vår villeste drømmer.
Kirkegårdscenen i slutten av filmen-
- var en av tre sekvenser vi filmet i april-
- før vi dro til Salzburg.
Det var et vidunderlig sett-
- satt opp av Boris Leven.
Og Ted McCord var ansvarlig for den fine belysningen.
Det bidro mye til spenningen.
Vi hadde et håp om det.
Men ingen kunne forestille seg-
- den åndeløse stillheten blant publikum-
- når de gjemmer seg bak gravsteinene.
l teaterversjonen viser Rolfe seg å være en pyse.
Han...
Han ser rett på dem mens alle roper.
Han slutter seg til sine egne-
- og angir dem ikke.
Han var kanskje snillere enn vår Rolfe,-
- men det ga ikke den samme spenningen-
- som i filmen.
Det ble en fin avslutning med abbedissen-
- som velsignet dem og skjulte dem-
- for nazistene og hjalp dem å flykte.
Jeg har alltid likt den utrolige sekvensen-
- Ernie kokte sammen på slutten,-
- der nonnene viser fram strømfordelerne-
- de hadde tatt fra nazist-kjøretøyene,-
- så de ikke kunne forfølge heltene våre.
Det er morsomt funnet på og gjør at vi får-
- en munter opplevelse helt til slutten hvor familien-
- kjører over fjellene til Sveits.
Jeg holdt kontakten med Peggy Wood-
- etter innspillingen.
Jeg traff henne i NY, hvor hun bodde,-
- to, tre ganger til en matbit.
Vi skrev til hverandre i noen år-
- før vi mistet kontakten.
Jeg plukket opp bransjebladet en dag-
- og leste at hun var død. Det ga meg...
Det gjorde vondt, for hun var en herlig-
- og morsom person. Til tross for alderen-
- mistet vi noe stort i henne.
Og en stund senere-
- døde også Boris Leven.
Boris hadde vært med på fem av filmene mine.
Senere mistet vi kontakten.
Og Ted McCord er også død.
Ted skulle filme-
- The Sand Pebbles, som kom etter The Sound of Music.
Han var faktisk med på rekognoseringstur-
- til Taiwan og Hong Kong,-
- men han følte seg ikke så bra.
Han hadde hjerteproblemer.
Da vi kom tilbake, sa han motvillig-
- at han måtte trekke seg.
Det ville bli for anstrengende for ham.
Og noen år etterpå-
- fant jeg ut at han var død.
Han var en fin kollega, veldig kjapp,-
- mottakelig og forståelsesfull.
En flott filmfotograf.
Richard Haydn traff jeg også etter innspillingen.
Han bodde i LA og var lett å få tak i.
Vi møttes ikke så ofte,-
- men med 6-8 måneders mellomrom.
Han var en hyggelig mann, en herlig skuespiller.
Fin å jobbe med - med en sprø humor.
Og, nok en gang, var det trist å få vite-
- at han var død.
Mange ble venner gjennom den filmen.
Julie og jeg har forblitt venner.
Jeg gjorde en annen musikal med henne like etterpå-
- som het Star.
Hun spilte den engelske skuespillerinnen Gertrude Lawrence.
Vi treffes ikke jevnlig,-
- men vi snakkes flere ganger i året og sender bursdagskort.
Hver gang jeg har spørsmål til Julie,-
- tar hun seg alltid tid, og vice versa.
Hun er et varmt menneske-
- som jeg setter høyt.
Ernie Lehman og jeg er gode venner.
Vi har sett mye til hverandre gjennom årene.
Ernie skrev andre manus for meg.
Executive Suite, som var hans første i Hollywood.
Somebody Up There Likes Me, West Side Story, Sound of Music.
Og Saul Chaplin og Betty... Sauls kone Betty-
- var inspektør under filmen.
De ble gift like etterpå.
Vi er gode venner og møtes ofte.
Bill Reynolds treffer jeg stadig. Han er ofte et sted-
- og redigerer nok en film.
Men han bor rett ved meg, så vi treffes ofte.
En annen jeg treffer mye, er Zuberano,-
- som har gjort så mange filmer for meg.
Han var scenariokunstner og jobbet med en kampfilm-
- jeg gjorde i 1948: The Set-Up.
Siden er det blitt mange.
Han var med meg rundt.
Og han...
Jeg håper å kunne gjøre et par filmer til.
Jeg har noen prosjekter på gang.
Blir det fortgang i et av dem,-
- håper jeg at Zubie blir med-
- og hjelper meg, som han pleier.
Jeg har også fulgt opp alle barna i filmen.
Og jeg har truffet deres barn igjen.
Vi hadde faktisk...
For tre år siden var vi samlet-
- for å feire-
- 25-års-jubileet for premieren.
Vi hadde en stor sammenkomst.
Julie kom - og seks av de sju barna.
Den eneste som manglet, var Nicky Hammond.
Han var opptatt med et stykke i England.
Det var litt av et gjensyn mellom Julie og barna.
Hun fikk også treffe noen av deres barn.
Alle hadde barn - 5, 6, 7, 8 år gamle.
Vi hadde det hyggelig sammen.
Jeg ser... Charmian bor her.
Jeg ser henne forholdsvis ofte.
Heather, som er gift med skuespiller Robert Urich,-
- bodde her, men de har bygd hus i Park City.
Jeg tror de for det meste er der oppe.
Kym Karath giftet seg med en fransk bankier.
De bor i NY og fikk sitt første barn for et par år siden.
Debbie Turner er gift, har tre barn og bor i Minneapolis.
Nick Hammond bor for det meste i Australia.
Han holder fortsatt på med teater, tv og film.
Angela...
...bor her fremdeles.
Med ektemann og tre herlige barn.
Den yngste gutten, Duane Chase, satset på naturvitenskap.
Han gikk på universitetet,-
- og han arbeider for tiden i Seattle som datageolog-
- med olje, eller noe sånt.
Vi har møttes ved flere anledninger.
Ved nyutgivelsen av filmen for 15-20 år siden.
Vi har vært på flere turer. Alle, bortsett fra Julie,-
- dro til London for å lansere-
- en nyutgivelse der.
Alle var samlet, også Nicky Hammond.
Vi ble fotografert sammen-
- og hygget oss.
Så forholdet til barna-
- har vedvart gjennom alle år.
lngen ante at filmen skulle oppnå-
- den enorme suksessen og populariteten-
- den gjorde hos så mange generasjoner.
Jeg er dypt takknemlig.
Det viser at film er et mektigere medium-
- enn vi kan fatte.
Det er en glede å dele denne filmen med dere.
På vegne av alle i staben-
- takker jeg for følget.
[NORWEGlAN]